VIDUNDERLIGE NYE RINGER

John Rognes

English summary

This paper is based on the author’s lecture at the General Meeting of the Norwegian Mathematical Society in the Abel bicentennial year 2002. It presents the notion of a “brave new ring”, or 𝕊-algebra, and discusses some of the known and possible applications of this homotopy-theoretic generalization of the classical algebraic notion of a ring.

In §1 an 𝕊-algebra is defined in elementary terms, based on the ideas of Segal and Lydakis. In §2 it is outlined how: (1) K-theory of a classical ring of integers is related to arithmetic and number-theory, (2) K-theory of a group 𝕊-algebra is related to spaces of homeomorphisms or diffeomorphisms of manifolds (Waldhausen), (3) Ktheory of topological K-theory is related to string- and quantum field theory, (4) the graded ring of (elliptic) modular forms can be refined at the primes 2 and 3 to a topological modular form 𝕊-algebra tmf, and (5) the Witten genus of a sting manifold can be realized as a map of 𝕊-algebras. The concluding §3 elaborates on item (4) in this list, reviewing the complex analytical and algebro-geometric theories of elliptic curves and modular forms in such a way as to motivate and introduce the enriched topological theory of elliptic 𝕊-algebras and topological modular forms. In particular, we discuss the theorem of Borcherds and Hopkins on the congruences satisfied by theta-functions of even unimodular lattices, which suggests that these theta-functions can be defined as topological modular forms.

Innledning

Denne artikkelen er basert på forfatterens foredrag ved Norsk Matematisk Forenings årsmøte i Abel-året 2002, holdt den 20. mars i Oslo.

I kapittel 1 skal vi gi en elementær definisjon av en “vidunderlig ny ring”, basert på ideer av Graeme Segal [Se74], Marcel Bökstedt (ca. 1985) og Manos Lydakis [Ly99]. Andre likeverdige^{1} (men mindre elementære) definisjoner ble gitt av Tony Elmendorf, Igor Kriz, Mike Mandell og Peter May i [EKMM97], samt av Mark Hovey, Brooke Shipley og Jeff Smith [HSS00]. Alle disse alternative definisjonene nådde en endelig form kort etter 1995.

Uttrykket “vidunderlig ny ring” (“brave new ring”) ble myntet av Friedhelm Waldhausen til et foredrag ved Northwestern University i Evanston i 1988, med referanse til Aldous Huxleys bok “Vidunderlige Nye Verden” (“Brave New World”,

Typeset by AMS-TEX

Key words and phrases. S-algebra, differensiable og topologiske symmetrigrupper, kvantefeltteori, elliptiske kurver, modulære former, jevne unimodulære gittere.

1Dette er den første hvite løgnen i denne artikkelen.

1932), som igjen henspeiler på Mirandas utrop: “O, wonder ! How many goodly creatures are there here ! How beauteous mankind is ! O brave new world, that has such people in’t !” i William Shakespeares skuespill “Stormen” (“The Tempest”, 1611).

I kapittel 2 vil vi redegjøre for noen anvendelser av disse “vidunderlige nye ringene”, til så tilsynelatende svært ulike emner som:

• rom av differensiable og kontinuerlige symmetrier av mangfoldigheter av høy dimensjon (i geometrisk topologi, §2.2),

• strukturer som gir opphav til konforme kvantefelt-teorier for streng-teori (i matematisk fysikk, §2.3), og

• kongruenser for theta-funksjoner av jevne unimodulære gittere i den arit-

metiske teorien for modulære former (i tallteori, §2.4). I kapittel 3 vil vi så rekapitulere deler av den klassiske teorien for elliptiske kurver,

modulære former og jevne unimodulære gittere, for bl.a. å kunne sammenlikne komplekse (analytiske) modulære former med heltallige (aritmetiske) modulære former, og videre å kunne vise hvordan topologiske modulære former passer inn i denne sammenhengen. Dette kapitlet utdyper dermed emnet fra §2.4.

1. Vidunderlige nye ringer

1.1. Algebra og topologi. En ring er en abelsk gruppe utstyrt med en passende multiplikasjon og enhet. En abelsk gruppe kan oppfattes som en ℤ-modul, der ℤ er ringen av hele tall. Likeledes kan en ring oppfattes som en ℤ-algebra. Vi skal introdusere en generalisering av begrepet “abelsk gruppe”, som ofte kalles et spektrum (i algebraisk topologisk forstand), men som her vil kalles en 𝕊-modul. En vidunderlig ny ring er da en 𝕊-modul med en passende multiplikasjon og enhet, dvs. en 𝕊-algebra. Her er 𝕊 selv en spesielt vidunderlig ny ring, som gjerne kalles sfærespekteret. Vi får følgende ordliste:

Algebra  Topologi
Abelsk gruppe = ℤ-modul  Spektrum = 𝕊-modul
Ring = ℤ-algebra  Vidunderlig ny ring = 𝕊-algebra
Heltallene = ℤ  Sfærespekteret = 𝕊

1.2. Abelske grupper. Vi begynner med å gi en omstendelig beskrivelse av en abelsk gruppe, valgt slik at den lett lar seg generalisere til å definere en 𝕊-modul (i §1.4). La A være en abelsk gruppe. Til A vil vi assosiere en regel HA (H for homologi) som:

(1) til hvert heltall n ≥ 0 tilordner mengden HA(n_{+}) = A^{n} som består av alle n-tupler (a_{1}, …, a_{n}) fra A, og

(2) til hver funksjon f: {0, 1, …, m} → {0, 1, …, n} med m, n ≥ 0 og f(0) = 0 tilordner funksjonen HA(f): A^{m} → A^{n} som tar (a_{1}, …, a_{m}) til (b_{1}, …, b_{n}) der

b_{j} = ∑_{f(i)=j} a_{i} .

Summen løper over de i = 1, …, m som oppfyller f(i) = j, og dannes i den abelske gruppen A.

Vi kan rekonstruere den abelske gruppen A fra regelen HA. Som mengde er A = A^{1} tilordnet heltallet n = 1. Gruppeoperasjonen A^{2} = A × A → A er tilordnet funksjonen f: {0, 1, 2} → {0, 1} med f(0) = 0 og f(1) = f(2) = 1.

Vi kan tenke på HA som diagrammet av alle mengdene HA(n_{+}) = A^{n} for n ≥ 0, knyttet sammen med alle funksjonene HA(f): A^{m} → A^{n} for f: {0, 1, …, m} → {0, 1, …, n}. Dette uendelige diagrammet er mye større enn det som strengt tatt trengs for å bestemme gruppe-strukturen på A, og inneholder i dette tilfellet heller ikke noen ytterligere informasjon. Diagrammet er også spesielt i den forstand at HA(n_{+}) = A^{n} er det kartesiske produktet av n kopier av HA(1_{+}) = A, for hver n ≥ 0.

1.3. Ringer. La nå R være en ring. Addisjonen i R definerer en underliggende abelsk gruppe, så vi kan danne en regel HR som ovenfor, som bl.a. tar {0, 1, …, n} til HR(n_{+}) = R^{n}.

Multiplikasjonen og enheten i R lar oss nå definere enda to tilordninger som:

(3) til hvert par av heltall m, n ≥ 0 tilordner funksjonen

μ(m_{+}, n_{+}): R^{m} × R^{n} ⟶ R^{mn}

(μ for multiplikasjon) som tar m-tuplet (a_{1}, …, a_{m}) ∈ HR(m_{+}) = R^{m} og n-tuplet (b_{1}, …, b_{n}) ∈ HR(n_{+}) = R^{n} til mn-tuplet

(a_{i}b_{j} | i = 1, …, m, j = 1, …, n)

i HR(mn_{+}) = R^{mn}, leksikografisk ordnet, og

(4) til hvert heltall n ≥ 0 tilordner funksjonen

η(n_{+}): {0, 1, …, n} ⟶ R^{n}

(η for enhet) som tar i = 1, …, n til n-tuplet (0, …, 1, …, 0) med 1 i i-te posisjon, og som tar 0 til (0, …, 0).

Ring-multiplikasjonen kan rekonstrueres fra tilfellet m = n = 1, hvor avbildningen μ(1_{+}, 1_{+}): R × R → R tar a_{1} ∈ R og b_{1} ∈ R til a_{1}b_{1} ∈ R. Enheten i ringen er bildet av 1 under η(1_{+}): {0, 1} → R. Igjen er samlingen av alle funksjonene μ(m_{+}, n_{+}) mye mer omfattende enn det som strengt tatt er nødvendig for å bestemme ring-strukturen på R.

1.4. 𝕊-moduler. En fruktbar topologisk generalisering oppstår ved å erstatte mengdene A^{n}, R^{n}, etc. ovenfor med vilkårlige topologiske rom. La kort

n_{+} = {0, 1, …, n}

for n ≥ 0, med 0 ∈ n_{+} som basis-punkt.

Definisjon. En “vidunderlig ny abelsk gruppe”, eller en 𝕊-modul, er en regel E som:

(1) til hvert heltall n ≥ 0 tilordner et topologisk rom E(n_{+}), med et valgt basis-punkt ∗, og

(2) til hver funksjon f: m_{+} → n_{+} med f(0) = 0 tilordner en kontinuerlig avbildning E(f): E(m_{+}) → E(n_{+}), med E(f)(∗) = ∗.

Vi forutsetter at E(0_{+}) = ∗, E(g ∘ f) = E(g) ∘ E(f) og E(id) = id, der id er identitetsavbildningen.

Vi kan tenke på en slik regel som diagrammet av alle rommene E(n_{+}) for n ≥ 0, knyttet sammen med alle avbildningene E(f) for f: m_{+} → n_{+}. I motsetning til tilfellet E = HA er det nå typisk ikke slik at dette diagrammet er bestemt av noe endelig del-diagram.

1.5. 𝕊-algebraer. En 𝕊-algebra er en 𝕊-modul med en passende multiplikasjon og enhet. Mer presist:

Definisjon. En “vidunderlig ny ring”, eller en 𝕊-algebra, er en 𝕊-modul E utstyrt med:

(3) en kontinuerlig avbildning

μ(m_{+}, n_{+}): E(m_{+}) × E(n_{+}) ⟶ E(mn_{+})

som tar punkter på formen (e, ∗) eller (∗, e) til ∗, for hvert par av heltall m, n ≥ 0, og

(4) en kontinuerlig avbildning

η(n_{+}): n_{+} ⟶ E(n_{+})

som tar 0 ∈ n_{+} til ∗, for hvert heltall n ≥ 0. Vi forutsetter at multiplikasjonen μ er assosiativ og unital med hensyn på enheten η, og distribuerer over de additive operasjonene. Dette kan uttrykkes ved formler, men vi utelater disse.

1.6. Noen eksempler.

Eilenberg–Mac Lane spektra. Gitt en ring R kan vi oppfatte hver mengde R^{n} som et topologisk rom med den diskrete topologien, med basispunkt ∗ = (0, …, 0). Da er regelen HR et eksempel på en 𝕊-algebra, som kalles Eilenberg–Mac Lane spekteret til R. Ringer i algebraisk forstand innlemmes derfor i klassen av vidunderlige nye ringer ved å ta R til HR.

\xymatrix{\{Ringer\} \ar[r]^{H} & \{𝕊-algebraer\}}

Sfærespekteret. Det mest fundamentale eksempelet på en 𝕊-algebra er sfærespekteret 𝕊. Det er regelen som:

(1) til hvert heltall n ≥ 0 tilordner mengden 𝕊(n_{+}) = n_{+} oppfattet som et diskret topologisk rom, med 0 som basispunkt, og

(2) tar en funksjon f: m_{+} → n_{+} med f(0) = 0 til samme funksjon 𝕊(f) = f,

oppfattet som en kontinuerlig avbildning fra 𝕊(m_{+}) = m_{+} til 𝕊(n_{+}) = n_{+}. Dette er en 𝕊-modul, som videre er utstyrt med

(3) multiplikasjonen

μ(m_{+}, n_{+}): m_{+} × n_{+} ⟶ mn_{+}

som identifiserer {1, …, m} × {1, …, n} med {1, …, mn} via den leksikografiske ordningen, og tar par på formen (i, 0) eller (0, j) til 0, og

(4) enheten

η(n_{+}): n_{+} ⟶ n_{+}

som er lik identitetsavbildningen.

Topologisk K-teori. Et tredje eksempel på en 𝕊-algebra heter ku, og representerer (konnektiv, kompleks) topologisk K-teori. Det har

ku(1_{+}) = ∐_{d≥0} Gr_{d}(ℂ^{∞})

der Gr_{d}(ℂ^{∞}) er rommet av alle d-dimensjonale komplekse underrom i ℂ^{∞}. Definisjonen av rommene ku(n_{+}) for n ≥ 2 er litt mer komplisert, men kan gjøres som i Segals artikkel [Se74].

Akkurat som vi kan snakke om gruppe-homomorfier mellom abelske grupper, og ring-homomorfier mellom ringer, så kan vi definere hva vi mener med en avbildning mellom to 𝕊-moduler eller to 𝕊-algebraer. For eksempel er det interessante avbildninger av 𝕊-algebraer fra 𝕊 til ku og fra ku til Hℤ.

1.7. Stabile ekvivalenser. Definisjonen ovenfor av en 𝕊-modul (eller 𝕊-algebra) er såpass fleksibel at det er naturlig å oppfatte visse par av 𝕊-moduler (eller 𝕊algebraer) som ekvivalente. Det er litt teknisk å presisere dette, men vi håper følgende skisse er noenlunde forståelig.

En 𝕊-modul E kan på en veldefinert måte utvides til en regel som:

(1) til hvert topologisk rom X med basispunkt 0 tilordner et topologisk rom E(X) med basispunkt ∗, og

(2) til hver kontinuerlig avbildning f: X → Y med f(0) = 0 tilordner en kontinuerlig avbildning E(f): E(X) → E(Y) med E(f)(∗) = ∗, slik at E(f) avhenger kontinuerlig av f.

For eksempel er utvidelsen av sfærespekteret 𝕊 gitt ved 𝕊(X) = X for alle rom X. Vi vil nå evaluere den utvidede regelen E på de k-dimensjonale sfærene S^{k} (= enhetssfæren i ℝ^{k+1}) for k ≥ 0, og får dermed frem en sekvens av topologiske rom E(S^{k}) for k ≥ 0.

Den i-te homotopi-gruppen til E(S^{k}) er definert som mengden av homotopiklasser av baserte avbildninger S^{i} → E(S^{k}), og skrives π_{i}(E(S^{k})). For et fast heltall n kan vi se på den (n + k)-te homotopi-gruppen til E(S^{k}), for hver k ≥ 0, og la k → ∞. Den direkte grensen av disse gruppene er en abelsk gruppe:

π_{n}(E) = colim_{k→∞} π_{n+k}(E(S^{k})) .

Dette er den n-te (stabile) homotopigruppen til E. Samlingen av grupper π_{n}(E) for n ∈ ℤ skrives kort π_{∗}(E), og oppfattes som en gradert abelsk gruppe, med π_{n}(E) i grad n. For eksempel er π_{n}(HR) lik R for n = 0, og lik 0 for n ≠ 0. Gruppene π_{n}(𝕊) kalles de stabile homotopi-gruppene av sfærer. De er endelige for n > 0, og π_{0}(𝕊) ≅ ℤ.

Definisjon. En avbildning ϕ: D → E av 𝕊-moduler (eller 𝕊-algebraer) kalles en stabil ekvivalens dersom den induserte homomorfien π_{n}(ϕ): π_{n}(D) → π_{n}(E) er en isomorfi for alle heltall n. Da sier vi at D og E er stabilt ekvivalente, og skjelner som oftest ikke mellom D og E.

Stabilt ekvivalente 𝕊-moduler D og E vil ha isomorfe homotopi-grupper π_{∗}(D) og π_{∗}(E), men omvendingen av dette gjelder generelt ikke, fordi det ikke behøver finnes noen avbildning ϕ: D → E som induserer isomorfien π_{∗}(D) ≅ π_{∗}(E). Det ligger derfor generelt mer informasjon i 𝕊-modulen E enn i den tilhørende graderte gruppen π_{∗}(E).

Dersom E er en 𝕊-algebra gir multiplikasjonen μ og enheten η opphav til et produkt μ: π_{m}(E) × π_{n}(E) → π_{m+n}(E) og en enhet η: π_{n}(𝕊) → π_{n}(E), som gjør π_{∗}(E) til en gradert π_{∗}(𝕊)-algebra, og spesielt til en gradert ring. Vi kan derfor reflektere 𝕊-algebraer tilbake til (graderte) ringer.

\xymatrix{\{𝕊-algebraer\} \ar[r]^{π_{∗}} & \{Graderte ringer\}}

Sammensetningen π_{∗} ∘ H tar en ring til samme ring konsentrert i grad 0. I algebraiske anvendelser vil en 𝕊-algebra E gjerne opptre i form av sine homotopigrupper π_{∗}(E).

2. Geometriske, fysiske og aritmetiske anvendelser

2.1. Algebraisk K-teori. La R være en ring, f.eks. ringen av algebraiske heltall i en tallkropp. Med “aritmetiske egenskaper” over R kan vi bl.a. tenke på informasjon om eksistens eller entydighet av primfaktoriseringer for tall i R. Dersom vi lar “tall i R” også omfatte “ideelle tall”, dvs. idealer I ⊂ R, så eksisterer primfaktoriseringer i alle Noetherske ringer. Idealer er eksempler på moduler, og mange av de aritmetiske egenskapene til R er gjenspeilet i kategorien av alle endelig-genererte projektive Rmoduler. Algebraisk K-teori knytter en 𝕊-modul K(R) til denne kategorien (som i [Se74]), og fanger opp mange av de aritmetiske egenskapene til R. For eksempel er π_{0}(K(R)) den projektive klasse-gruppen til R, som inneholder obstruksjonene mot entydig primfaktorisering av tall i R.

Mer generelt, la E være en 𝕊-algebra. Algebraisk K-teori knytter fortsatt en 𝕊modul K(E) til E. (Dersom E er kommutativ er K(E) igjen en 𝕊-algebra.) Ledet av det klassiske algebraiske tilfellet vil vi tenke på K(E) som en bærer av aritmetisk informasjon om E. Det er interessant at slik “aritmetisk informasjon” kan ha helt andre inkarnasjoner i andre tilsynelatende uavhengige deler av matematikken !

Som nevnt i innledningen skal vi nå se på tre slike anvendelser, til henholdsvis geometrisk topologi, matematisk fysikk og tallteori.

2.2. Symmetrier av mangfoldigheter. Gitt en kompakt Riemannsk mangfoldighet M danner mengden av isometrier M → M en Lie-gruppe. Mer generelt kan man studere mengden av diffeomorfier M → M, eller av homeomorfier M → M. Disse danner (uendelig-dimensjonale) topologiske grupper Diff(M) og Homeo(M), som vi oppfatter som de differensiable og topologiske symmetrigruppene til M. Mye mindre er kjent om disse uendelig-dimensjonale symmetrigruppene enn om de klassiske endelig-dimensjonale Lie-gruppene.

Velg et basispunkt p i M. Det baserte løkkerommet ΩM er rommet av kontinuerlig parametriserte veier i M som begynner og slutter i p. Dette er en topologisk semi-gruppe under sammenføyning av veier. Da finnes det en 𝕊-algebra 𝕊[ΩM] som til hvert heltall n ≥ 0 tilordner det topologiske rommet

𝕊[ΩM](n_{+}) = (ΩM × {1, …, n})_{+} .

Multiplikasjonen μ på 𝕊[ΩM] er avledet fra sammenføyningen av veier. Vi tenker på 𝕊[ΩM] som gruppe-ringen til ΩM over 𝕊, eventuelt som gruppe-𝕊-algebraen til ΩM.

Aritmetikken til 𝕊[ΩM] gjenspeiles i dens algebraiske K-teori K(𝕊[ΩM]) (som Waldhausen kaller A(M)). Waldhausen’s “stabile parametriserte h-kobordisme-teorem” (ca. 1982) sier at man fra K(𝕊[ΩM]) kan lese av homotopi-typen til Diff(M) og Homeo(M), med voksende nøyaktighet ettersom dimensjonen til mangfoldigheten M vokser. Teoremet knytter altså en tett forbindelse mellom

• aritmetikk i gruppe-ringer over 𝕊 for løkkeroms-grupper, og

• rom av differensiable og topologiske symmetrier av høy-dimensjonale mangfoldigheter.

2.3. Strenger og kvantefelt-teorier. I fysisk streng-teori modelleres partikler med lukkede kurver i et gitt rom M. Det fri løkkerommet ΛM er rommet av slike lukkede kurver. Tidsutviklingen til en enkelt slik partikkel er gitt ved en sylinderflate i M, eller en kurve i ΛM. Når partikler vekselvirker vil de tilhørende flatene forgrene seg, og er ikke lenger fullstendig representert ved kurver i ΛM. For å kvantisere dette bildet trengs et tilstandsrom for hver partikkel, som er et vektorrom for hver løkke i M, dvs. en vektorbunt over ΛM. Videre trengs en operator som styrer tidsutviklingen av tilstanden, som er en lineær avbildning for hver flate i M, mellom passende tensorprodukter av vektorrommene assosiert til flatens randsirkler. Det er ikke så klart hvordan denne siste strukturen kan uttrykkes over ΛM, dels fordi det er relativistisk påkrevet at disse strukturene skal være lokalt definert over M.

Michael Atiyah [At88] og Segal [Se88a] har aksiomatisert ulike varianter av den ønskede strukturen, henholdsvis som topologiske- og konforme kvantefelt-teorier. Segal [Se88b] har videre etterlyst en teori for såkalte “elliptiske objekter” over M som skal gi opphav til slike kvantefelt-teorier.

En beregning av Christian Ausoni og forfatteren [AR02] har ledet Nils Baas, Bjørn Dundas og forfatteren til å studere aritmetikk i 𝕊-algebraen ku som representerer topologisk K-teori. De aritmetiske egenskapene til ku bæres av K(ku), dvs. algebraisk K-teori av topologisk K-teori, og det virker nå som at Segals elliptiske objekter er representert av K(ku). Så en avbildning M → K(ku) gir et elliptisk objekt og en kvantefelt-teori over M.

Dersom dette fører frem er det altså en tett forbindelse mellom • aritmetikk i topologisk K-teori ku, og

• elliptiske objekter og kvantefelt-teorier.

2.4. Modulære former og gittere. En mer direkte anvendelse av 𝕊-algebraer (som ikke involverer modul-kategorier eller algebraisk K-teori) handler om en forfining av teorien for (elliptiske) modulære former, som skyldes Mike Hopkins og medarbeidere fra ca. 1995. Her gir vi et kort sammendrag, mens vi i kapittel 3 definerer de fleste begrepene og forklarer denne anvendelsen i mer detalj.

En modulær form forsøker å være en regulær funksjon på moduli-rommet av isomorfi-klasser av elliptiske kurver. For komplekse elliptiske kurver (§3.1) er de komplekse modulære formene særdeles symmetriske kompleks analytiske funksjoner definert på det øvre komplekse halvplanet (§3.2). Disse studeres med analytiske metoder, og vi skriver M_{∗}(ℂ) for ringen av alle slike. For heltallige elliptiske kurver (§3.5) er de heltallige modulære formene særdeles symmetriske polynomer (§3.6). Disse studeres med aritmetiske- og algebro-geometriske metoder, og vi skriver M_{∗}(ℤ) for ringen av alle slike. Hopkins og Haynes Miller (ca. 1995) ga mening til elliptiske 𝕊-algebraer, med en assosiert 𝕊-algebra tmf av topologiske modulære former (§3.7). Denne teorien bruker topologiske konstruksjoner med 𝕊algebraer på en helt essensiell måte.

Homotopigruppene π_{∗}(tmf) = M_{∗}(𝕊) ble beregnet av Hopkins og Mark Mahowald (ca. 1994). Det er en ring-homomorfi fra topologiske modulære former til heltallige modulære former:

π_{∗}(tmf) = M_{∗}(𝕊) ⟶ M_{∗}(ℤ) = \frac{ℤ[c_{4}, c_{6}, Δ]}{(1728Δ = c_{4}^{3} − c_{6}^{2})} .

Den homotopiske graden (til venstre) er halvparten av den modulære vekten (til høyre). Multiplikasjon med 24 annihilerer både kjernen og kokjernen til denne avbildningen, som derfor er en isomorfi lokalisert vekk fra primtallene 2 og 3. Videre kan ringen av heltallige modulære former inkluderes inn i ringen av komplekse modulære former:

M_{∗}(ℤ) ⟶ M_{∗}(ℂ) = ℂ[E_{4}, E_{6}] .

Den modulære vekten er den samme på begge sider.

Modulære former opptrer kanskje mest naturlig som theta-funksjoner til jevne unimodulære gittere (§3.4). Richard E. Borcherds (som mottok Fields-medaljen i 1998 for sitt arbeid om “moonshine” formodningene, som knytter modulære former til endelige simple grupper, så som Fischer–Griess Monster-gruppen), viste i [Bo95] at ikke alle heltallige modulære former oppstår på denne måten, men at theta-funksjonene oppfyller visse kongruenser. Hopkins innså at disse kongruensene nettopp beskriver bildet av M_{∗}(𝕊) i M_{∗}(ℤ).

Teorem (Borcherds, Hopkins). La L være et jevnt unimodulært gitter. Da er dets theta-funksjon θ_{L} ∈ M_{∗}(ℤ) topologisk, dvs. med i bildet av M_{∗}(𝕊) → M_{∗}(ℤ).

Dette antyder at theta-funksjonen til et jevnt unimodulært gitter kan defineres som en topologisk modulær form, dvs. som et element i π_{∗}(tmf). Men ingen slik direkte konstruksjon er ennå kjent.

\xymatrix{ & Jevne unimodulære gittere \ar@{-->}[dr]^{θ} \ar[d] \ar@{-->}[dl]_{?} \\ Topologiske modulære former \ar[r] & Heltallige modulære former \ar[r] & Komplekse modulære former}

2.5. Streng-mangfoldigheter og Witten-genus. Ed Witten (som mottok Fields-medaljen i 1990 for sine arbeider i matematisk fysikk) konstruerte i [Wi88] et “genus” som til en streng-mangfoldighet M (der strukturgruppen til normalbunten er løftet til den 3-sammenhengende overdekningen O⟨8⟩ av O) assosierer en heltallig modulær form Φ(M) ∈ M_{∗}(ℤ). Definisjonen er motivert av en tenkt Dirac-operator mellom spinor-bunter over det fri løkkerommet ΛM til en slik mangfoldighet, selv om dette ikke uten videre gir mening matematisk. Matthew Ando, Hopkins og Neil Strickland [AHS01] viser at dette Witten-genuset best kan realiseres som en avbildning av 𝕊-algebraer

Φ: MO⟨8⟩ → tmf .

Den induserte homomorfien

π_{∗}(Φ): Ω_{∗}^{string} = π_{∗}(MO⟨8⟩) ⟶ π_{∗}(tmf) = M_{∗}(𝕊)

tar streng-bordismeklassen til M til en topologisk modulær form, som har bilde lik Wittens genus Φ(M) i M_{∗}(ℤ) ⊂ M_{∗}(ℂ).

Konstruksjonen av denne avbildningen Φ involverer “kubiske strukturer” over elliptiske kurver, som eksisterer entydig ved Niels Henrik Abels teorem om divisorer på algebraiske kurver.

Ved Hopkins og Mahowalds beregninger er π_{∗}(Φ) surjektiv. Det følger at thetafunksjonen til ethvert jevnt unimodulært gitter kan realiseres som Witten-genuset til en streng-mangfoldighet. Spesielt gjelder dette theta-funksjonen til Leech-git-teret Λ_{24}, og disse resultatene besvarer positivt Hirzebruchs “Prize Question” fra boken [HBJ92, s. 86].

3. Topologiske modulære former

En referanse for §§3.1–3.3 er Silvermans bok [Si94, Ch. I].

3.1. Komplekse elliptiske kurver. Et elliptisk integral (f.eks. av første type) er en kompleks funksjon gitt på formen

z = z(w) = ∫_{0}^{w} \frac{dt}{\sqrt{(1 − k^{2}t^{2})(1 − t^{2})}} ,

der w ∈ ℂ, og er knyttet til buelengde på ellipser. Abel innså at det i stedet er bedre å studere den omvendte funksjonen w = w(z), for z ∈ ℂ, som kalles en elliptisk funksjon. Denne er dobbelt-periodisk i z ∈ ℂ, så det finnes en fri abelsk gruppe (et gitter) ℤ{ω_{1}, ω_{2}} ⊂ ℂ slik at w(z) = w(z + mω_{1} + nω_{2}) for alle mω_{1} + nω_{2} ∈ ℤ{ω_{1}, ω_{2}}. Dermed er kvotientgruppen

ℂ/ℤ{ω_{1}, ω_{2}}

det naturlige definisjonsrommet for den elliptiske funksjonen w(z). En slik kompleks kurve av genus 1 (en torus) kalles derfor en elliptisk kurve.

Vi kan anta at (ω_{1}, ω_{2}) er positivt orientert, så τ = ω_{2}/ω_{1} har positiv imaginærdel. Multiplikasjon med ω_{1} er en isomorfi fra ℂ/ℤ{1, τ} til ℂ/ℤ{ω_{1}, ω_{2}}. La H = {τ ∈ ℂ | im τ > 0} være det øvre komplekse halvplan. Enhver elliptisk kurve er altså isomorf med en på formen ℂ/ℤ{1, τ}, så funksjonen som tar τ ∈ H til den elliptiske kurven ℂ/ℤ{1, τ} parametriserer hele rommet av isomorfiklasser av elliptiske kurver: det såkalte (elliptiske) moduli-rommet. To parametere τ og τ′ i H definerer isomorfe elliptiske kurver hvis og bare hvis τ′ kan skrives som

τ′ = [ \begin{matrix}a & b \\ c & d \end{matrix} ] · τ = \frac{aτ + b}{cτ + d}

for en matrise [ \begin{matrix}a & b \\ c & d \end{matrix} ] i den modulære gruppen SL_{2}(ℤ), der a, b, c, d er heltall slik at ad−bc = 1. Dermed kan moduli-rommet identifiseres med orbit-rommet H/SL_{2}(ℤ) for denne gruppevirkningen av SL_{2}(ℤ) på H.

3.2. Komplekse modulære former. Weierstraß ℘-funksjonen

℘(z; τ) = \frac{1}{z^{2}} + ∑_{m,n∈ℤ} (\frac{1}{(m + nτ − z)^{2}} − \frac{1}{(m + nτ)^{2}} )

(der (m, n) = (0, 0) utelates fra summen) er en elliptisk funksjon av z, med perioder 1 og τ, og er derfor naturlig definert som en funksjon av restklassen [z] ∈ ℂ/ℤ{1, τ} til z ∈ ℂ. Den oppfyller differensiallikningen

℘′(z; τ)^{2} = 4℘(z; τ)^{3} − \frac{(2π)^{4}}{12} E_{4}(τ)℘(z; τ) − \frac{(2π)^{6}}{216} E_{6}(τ)

(derivasjon m.h.p. z), for visse kompleks analytiske funksjoner E_{4}(τ) og E_{6}(τ) som kalles normaliserte Eisenstein-rekker. Dermed definerer formelen

[z] ⟼ (x, y) = ((2π)^{2}℘(z; τ), (2π)^{3}℘′(z; τ))

en isomorfi fra ℂ/ℤ{1, τ} til den komplekse projektive kurven C_{τ} gitt ved den polynomielle likningen

C_{τ}: y^{2} = 4x^{3} − \frac{E_{4}(τ)}{12}x − \frac{E_{6}(τ)}{216} ,

dvs. tillukningen i ℂP^{2} = P^{2}(ℂ) av løsningene (x, y) ∈ ℂ^{2} til denne likningen. (Vi har introdusert faktorene (2π)^{2} og (2π)^{3} i denne isomorfien for å eliminere noen tilsvarende transcendente skaleringsfaktorer i sammenlikningen mellom heltallige og komplekse modulære former i §3.6 nedenfor.)

Merk at E_{4}(τ) og E_{6}(τ) er funksjoner fra rommet H som parametriserer elliptiske kurver. Hvis τ, τ′ ∈ H parametriserer isomorfe elliptiske kurver ℂ/ℤ{1, τ} og ℂ/ℤ{1, τ′}, dvs. representerer samme punkt i moduli-rommet, så er de komplekse kurvene C_{τ} og

C_{τ′}: y^{2} = 4x^{3} − \frac{E_{4}(τ′)}{12}x − \frac{E_{6}(τ′)}{216}

isomorfe, som nesten er nok til å slutte at E_{4}(τ) = E_{4}(τ′) og E_{6}(τ) = E_{6}(τ′). Så E_{4}(τ) og E_{6}(τ) er nesten definert som funksjoner fra moduli-rommet. Det som er helt korrekt er at E_{4} og E_{6} er komplekse modulære former av vekt henholdsvis 4 og 6:

Definisjon. En kompleks modulær form f av vekt k er en kompleks analytisk funksjon definert på H ⊂ ℂ, som er begrenset nær ∞i, slik at

f(τ) = f(τ + 1)  og  f(−1/τ) = τ^{k}f(τ) .

Dette er ekvivalent med å kreve at

f(\frac{aτ + b}{cτ + d}) = (cτ + d)^{k}f(τ)

for alle [ \begin{matrix}a & b \\ c & d \end{matrix} ] i SL_{2}(ℤ), for de to matrisene [ \begin{matrix}1 & 1 \\ 0 & 1 \end{matrix} ] og [ \begin{matrix}0 & −1 \\ 1 & 0 \end{matrix} ] genererer hele SL_{2}(ℤ).

Teorem. La M_{k}(ℂ) være vektorrommet av komplekse modulære former av vekt k, for hvert heltall k. Da er M_{∗}(ℂ) en gradert ℂ-algebra, og

M_{∗}(ℂ) ≅ ℂ[E_{4}, E_{6}]

med E_{4} i vekt 4 og E_{6} i vekt 6.

3.3. Rekkeutviklinger. Det er en avbildning H → D = {q ∈ ℂ | |q| < 1} til den åpne enhets-disken i ℂ, gitt ved

τ ⟼ q = e^{2πiτ} .

En kompleks modulær form f oppfyller f(τ) = f(τ + 1) og er begrenset nær ∞i, og kan derfor oppfattes som en kompleks analytisk funksjon f(q) av q ∈ D. Vi kan rekkeutvikle denne som

f(q) = ∑_{n≥0} c_{n}q^{n} ∈ ℂ[[q]]

for passende komplekse koeffisienter c_{n}. Her er ℂ[[q]] ringen av formelle potensrekker i q med komplekse koeffisienter.

Disse q-utviklingene for E_{4} og E_{6} har faktisk heltallige koeffisienter:

E_{4}(q) = 1 + 240 ∑_{n≥1} σ_{3}(n)q^{n} ∈ ℤ[[q]]
E_{6}(q) = 1 − 504 ∑_{n≥1} σ_{5}(n)q^{n} ∈ ℤ[[q]]

der divisorpotenssummen σ_{k}(n) = ∑_{d|n} d^{k} er et naturlig tall. Diskriminanten til C_{τ} er

Δ = \frac{E_{4}^{3} − E_{6}^{2}}{1728}

og har også heltallig q-utvikling (Jacobi):

Δ = q ∏_{n≥1}(1 − q^{n})^{24} = q − 24q^{2} + … ∈ ℤ[[q]] .

Vi kan derfor oppfatte M_{∗}(ℂ) som den komplekse underalgebraen av ℂ[[q]] generert av E_{4}, E_{6} ∈ ℤ[[q]] ⊂ ℂ[[q]]. Den inneholder også Δ ∈ ℤ[[q]], med 1728Δ = E_{4}^{3} − E_{6}^{2}.

3.4. Theta-funksjoner. Et gitter L i ℝ^{m} er en diskret undergruppe L ⊂ ℝ^{m} slik at kvotientgruppen ℝ^{m}/L er kompakt. Da er L ≅ ℤ^{m}, og vi kan velge m generatorer b⃗_{1}, …, b⃗_{m} for L som danner en reell basis i ℝ^{m}. En vektor x⃗ ∈ L kan entydig skrives på formen

x⃗ = v_{1}b⃗_{1} + ⋯ + v_{m}b⃗_{m}

med v_{1}, …, v_{m} hele tall, slik at v = (v_{1}, …, v_{m}) ∈ ℤ^{m} er koordinatene til x⃗ med hensyn på basisen (b⃗_{1}, …, b⃗_{m}). Den Euklidiske kvadratnormen

∥x⃗∥^{2} = x_{1}^{2} + ⋯ + x_{m}^{2}

for x⃗ = (x_{1}, …, x_{m}) ∈ ℝ^{m} restrikterer seg til en positivt definitt kvadratisk form på L, og dermed på ℤ^{m}. Den siste kan skrives

Q(v) = \frac{1}{2}v^{t}Av = \frac{1}{2} ∑_{i,j=1}^{m} a_{ij}v_{i}v_{j}

for v = (v_{1}, …, v_{m}) ∈ ℤ^{m}, der A = (a_{ij}) er en symmetrisk, positivt definitt m × m matrise. (Legg merke til faktoren 1/2 !)

Dersom A er heltallig (alle a_{ij} ∈ ℤ) og jevn (diagonalelementene a_{ii} er partall), så er kvadratnormen til hvert element i L et heltall, dvs. den kvadratiske formen Q(v) tar bare heltallige verdier. Dersom det(A) = 1 sier vi at A er unimodulær.

Definisjon. Et jevnt unimodulært gitter av rang m er et gitter L i ℝ^{m} slik at den tilhørende positivt definitte symmetriske matrisen A er heltallig, jevn og unimodulær.

Rangen m til et jevnt unimodulært gitter er alltid delelig med 8. Opp til isomorfi er det eneste eksempelet av rang 8 gitt ved matrisen

E_{8} : [ \begin{matrix}2 & 1 & 0 & 1 & 0 & 0 & 0 & 0 \\ 1 & 2 & 1 & 0 & 0 & 0 & 0 & 0 \\ 0 & 1 & 2 & 1 & 0 & 0 & 0 & 0 \\ 1 & 0 & 1 & 2 & 1 & 0 & 0 & 0 \\ 0 & 0 & 0 & 1 & 2 & 1 & 0 & 0 \\ 0 & 0 & 0 & 0 & 1 & 2 & 1 & 0 \\ 0 & 0 & 0 & 0 & 0 & 1 & 2 & 1 \\ 0 & 0 & 0 & 0 & 0 & 0 & 1 & 2 \end{matrix} ]

som ble konstruert av A. Korkine og G. Zolotareff i [KZ73]. Ernst Witt viste i [Wi41] at det er nøyaktig to eksempler av rang 16, som kalles 2E_{8} og D_{16}^{+}. Hans-Volker Niemeier viste så i [Ni73] at det er nøyaktig 24 forskjellige jevne unimodulære gittere av rang 24, deriblant det særegne Leech-gitteret Λ_{24} som ble funnet av John Leech i [Le67]. Klassifikasjonen av jevne unimodulære gittere av høy rang regnes som utilgjengelig.

Definisjon. Theta-funksjonen θ_{L}(q) ∈ ℤ[[q]] til et jevnt gitter L er definert ved q-rekken

θ_{L}(q) = ∑_{v∈ℤ^{m}} q^{Q(v)} = ∑_{n≥0} c_{n}q^{n} ,

der c_{n} er antallet vektorer i L med kvadratnorm lik n.

Theta-funksjonen husker altså kvadratnormen til alle vektorene i gitteret. Et enkelt eksempel er gitteret L = ℤ i ℝ, med m = 1 og Q(v) = v^{2} for v ∈ ℤ, som er representert av den jevne matrisen A = [2] (som ikke er unimodulær). Dets theta-funksjon er

θ_{ℤ}(q) = ∑_{v∈ℤ} q^{v^{2}} = 1 + 2q + 2q^{4} + 2q^{9} + ….

Vi oppfatter θ_{L} som en kompleks analytisk funksjon av τ ∈ H ved substitusjonen q = e^{2πiτ}. Tilordningen L ↦ θ_{L} avbilder mengden av jevne unimodulære gittere til mengden av modulære former, ved følgende klassiske resultat.

Teorem (Jacobi). La L være et jevnt unimodulært gitter av rang m. Da er thetafunksjonen θ_{L} en kompleks modulær form av vekt m/2.

For eksempel er θ_{E_{8}} = E_{4} i M_{4}(ℂ), for dette er den eneste modulære formen av vekt 4 med konstantledd c_{0} = 1 i q-utviklingen. Tilsvarende er θ_{2E_{8}} = θ_{D_{16}^{+}} = E_{4}^{2} i M_{8}(ℂ).

Når L gjennomløper de 24 jevne unimodulære Niemeier-gitterene av rang 24 (Λ_{24}, …, D_{24}^{+}), så har den tilhørende theta-funksjonen θ_{L} formen 1 + c_{1}q + …, der c_{1} (antallet vektorer av kvadratnorm lik 1) tar følgende verdier:

0, 48, 72, 96, 120, 144, 144, 168, 192, 216, 240, 240, 288, 288, 312, 336, 384, 432, 432, 528, 600, 720, 720 og 1104 .

Se Conway og Sloane [CS, s. 407]. Merk at alle disse tallene er delelige med 24. Undergruppen av M_{12}(ℂ) generert av theta-funksjonene θ_{L} er derfor lik den fri abelske gruppen ℤ{E_{4}^{3}, 24Δ}. Spesielt er diskriminanten Δ ikke selv en heltallig lineær-kombinasjon av slike theta-funksjoner.

Spørsmål. Hvilke modulære former opptrer som theta-funksjoner av jevne unimodulære gittere?

Borcherds viste i [Bo95] at theta-funksjoner av jevne unimodulære gittere alltid oppfyller visse kongruenser, også i høyere rang.

Teorem (Borcherds). La L være et jevnt unimodulært gitter av rang m = 24k. Da er konstantleddet c_{0} i kvotienten

\frac{θ_{L}(q)}{Δ^{k}} = q^{−k} + ⋯ + c_{0} + c_{1}q + … ∈ ℤ[[q]]

alltid delelig med 24.

Dette resultatet kan i en viss forstand forklares av de topologiske modulære formene M_{∗}(𝕊). For å motivere definisjonen av disse må vi først se litt på de heltallige modulære formene M_{∗}(ℤ).

3.5. Algebraiske elliptiske kurver. La R være en kommutativ ring. En generalisert elliptisk kurve definert over R er (“lokalt over Spec(R)”) gitt ved en likning

C: y^{2} + a_{1}xy + a_{3}y = x^{3} + a_{2}x^{2} + a_{4}x + a_{6}

på Weierstraß form, der a_{1}, …, a_{4}, a_{6} ∈ R. (Se f.eks. Ando, Hopkins og Strickland [AHS, §1].) Vi definerer heltallige polynomer

c_{4} = (a_{1}^{2} + 4a_{2})^{2} − 24(2a_{4} + a_{1}a_{3})
c_{6} = −(a_{1}^{2} + 4a_{2})^{3} + 36(a_{1}^{2} + 4a_{2})(2a_{4} + a_{1}a_{3}) − 216(a_{3}^{2} + 4a_{6})

i ringen A = ℤ[a_{1}, …, a_{4}, a_{6}], og finner at diskriminanten

Δ = \frac{c_{4}^{3} − c_{6}^{2}}{1728}

også er et heltallig polynom i a_{1}, …, a_{4}, a_{6}. Ringen A er gradert ved at hver a_{i} har vekt i, slik at hver c_{i} har vekt i og Δ har vekt 12. Hvis x gis vekt 2 og y gis vekt 3 er likningen som definerer C homogen av vekt 6. (Se Silverman [Si86, Ch. III].)

Gitt verdier for a_{1}, …, a_{4}, a_{6} i R tar også hver c_{i} og Δ verdier i R. Den projektive algebraiske kurven C definert over R er en elliptisk kurve (glatt av genus 1) når diskriminanten Δ er invertibel i R.

To generaliserte elliptiske kurver C og C′ definert over R er strikt isomorfe over R dersom C′ fremkommer fra C ved et strikt affint koordinatskifte i (x, y)-planet på formen:

\{ \begin{matrix}x′ = x + r \\ y′ = sx + y + t \end{matrix}

med r, s, t i R. De to projektive kurvene C og C′ er da abstrakt isomorfe.

3.6. Heltallige modulære former. Regulære funksjoner fra moduli-rommet av strikte isomorfi-klasser av elliptiske kurver tar nå følgende form.

Definisjon. Betrakt par (R, C) der R er en kommutativ ring og C er en generalisert elliptisk kurve definert over R. En heltallig modulær form f er en regel som til hvert par (R, C) tilordner et element f(R, C) ∈ R, slik at

(1) f(R, C) = f(R, C′) dersom C og C′ er strikt isomorfe over R, og

(2) ϕ(f(R, C)) = f(R′, C′) dersom ϕ: R → R′ er en ring-homomorfi og C′ =

ϕ_{∗}(C) er kurven med koeffisienter a′_{i} = ϕ(a_{i}) ∈ R′. La M_{∗}(ℤ) være mengden av heltallige modulære former.

La den generaliserte elliptiske kurven C være definert over polynomringen A = ℤ[a_{1}, …, a_{4}, a_{6}], som gitt i §3.5. Funksjonen M_{∗}(ℤ) → A som tar f ∈ M_{∗}(ℤ) til verdien f(A, C) ∈ A er injektiv, og identifiserer M_{∗}(ℤ) med en under-ring av A. Et polynom i A tilhører M_{∗}(ℤ) hvis og bare hvis det er invariant under alle strikt affine koordinatskifter.

Følgende beregning skyldes John Tate, og finnes i Pierre Delignes artikkel [De75].

Teorem. Ringen av heltallige modulære former er den graderte ringen

M_{∗}(ℤ) ≅ \frac{ℤ[c_{4}, c_{6}, Δ]}{(1728Δ = c_{4}^{3} − c_{6}^{2})}

med c_{4} i vekt 4, c_{6} i vekt 6 og Δ i vekt 12.

En ekvivalent kategorisk definisjon er som følger: Dann kategorien med objekter alle par (R, C) med R en kommutativ ring og C en generalisert elliptisk kurve over R, og morfismer (R, C) → (R′, C′) gitt ved en ring-homomorfi ϕ: R → R′ og en strikt isomorfi ϕ_{∗}(C) ≅ C′. Tilordningen (R, C) ↦ R definerer en funktor til kategorien av kommutative ringer. La ringen M_{∗}(ℤ) være den inverse grensen av denne funktoren:

M_{∗}(ℤ) = lim_{(R,C)} R .

Denne funktoren har også høy(e)re deriverte funktorer, som ikke tidligere synes å ha blitt studert algebraisk, men som ble beregnet av Hopkins og Mahowald (ca. 1994). Sammen med M_{∗}(ℤ) danner de E_{2}-leddet i en spektralsekvens som konvergerer til de topologiske modulære formene M_{∗}(𝕊) = π_{∗}(tmf). Differensialene i denne spektralsekvensen er bestemt av topologien i konstruksjonen, og kan ikke utledes rent algebraisk.

I det komplekse tilfellet R = ℂ svarer den analytiske elliptiske kurven ℂ/ℤ{1, τ} til den algebraiske elliptiske kurven C_{τ}. Denne kan skrives som kurven C ovenfor med a_{1} = a_{2} = a_{3} = 0, a_{4} = −E_{4}(τ)/48 og a_{6} = −E_{6}(τ)/864. Det følger at c_{4}, c_{6} og Δ presis svarer til henholdsvis E_{4}(q), E_{6}(q) og Δ.

Altså kan de algebraiske modulære formene i M_{∗}(ℤ) oppfattes som analytiske modulære former i M_{∗}(ℂ), via avbildningen som tar c_{4}, c_{6} og Δ til henholdsvis E_{4}, E_{6} og Δ:

\xymatrix{M_{∗}(ℤ) \ar[r] \ar[d] & M_{∗}(ℂ) \ar[d] \\ ℤ[[q]] \ar[r] & ℂ[[q]]}

Spesielt har de heltallige modulære formene q-utviklinger med heltallige koeffisienter.

3.7. Topologiske modulære former. En kommutativ 𝕊-algebra E kalles jevn dersom den graderte ringen π_{∗}(E) inneholder en (invertibel) enhet u ∈ π_{2}(E), og π_{1}(E) = 0. Da er π_{∗}(E) ≅ π_{0}(E)[u, u^{−1}] konsentrert i jevne grader, og er 2-periodisk.

En jevn kommutativ 𝕊-algebra E har en assosiert (1-dimensjonal kommutativ) formell gruppe P_{E} definert over π_{0}(E). (Se Adams [Ad74, Part II] for en introduksjon til formelle grupper i denne sammenhengen.) En generalisert elliptisk kurve C over π_{0}(E) er spesielt en algebraisk gruppe, og har en formell komplettering Ĉ som igjen er en (1-dimensjonal kommutativ) formell gruppe definert over π_{0}(E). (Se Silverman [Si86, Ch. IV].)

Følgende definisjon skyldes Hopkins og Miller, og finnes i [AHS, §1].

Definisjon. En elliptisk 𝕊-algebra er et trippel (E, C, t), der (1) E er en jevn kommutativ 𝕊-algebra,

(2) C er en generalisert elliptisk kurve over π_{0}(E), og

(3) t: P_{E} → Ĉ er en isomorfi av formelle grupper. En avbildning f: (E, C, t) → (E′, C′, t′) av elliptiske 𝕊-algebraer er en 𝕊-algebra homomorfi f: E → E′ sammen med en isomorfi av elliptiske kurver C′ → π_{0}(f)_{∗}(C), som utvider den induserte avbildningen π_{0}(f)_{∗}(t) ∘ (t′)^{−1} : Ĉ′ → π_{0}(f)_{∗}(Ĉ).

Tilordningen (E, C, t) ↦ E definerer en funktor fra kategorien av elliptiske spektra til kategorien av kommutative 𝕊-algebraer. La 𝕊-algebraen tmf av topologiske modulære former være definert som den inverse homotopi-grensen av denne funktoren

tmf = holim_{(E,C,t)} E .

(Leseren kan sammenlikne med formelen for M_{∗}(ℤ) som en invers grense i §3.6.) Vi skriver M_{∗}(𝕊) = π_{∗}(tmf) for den assosierte graderte ringen av topologiske modulære former.

Avbildningen fra M_{∗}(𝕊) til M_{∗}(ℂ) kan sees som følger ([AHS, §1]). Til hver kompleks elliptisk kurve ℂ/ℤ{1, τ} la R_{τ} = ℂ[u_{τ} , u_{τ}^{−1}] være den graderte ringen med u_{τ} i grad 2, og la E_{τ} = HR_{τ} være Eilenberg–Mac Lane 𝕊-algebraen med π_{∗}(E_{τ}) = R_{τ}. Den formelle gruppen P_{E_{τ}} er i dette tilfellet den additive formelle gruppen over ℂ, og projeksjonen ℂ → ℂ/ℤ{1, τ} induserer en isomorfi t_{τ}: P_{E_{τ}} → Ĉ_{τ}. Tilordningen

(ℂ, ℂ/ℤ{1, τ}) ⟼ (E_{τ} , ℂ/ℤ{1, τ}, t_{τ})

embedder kategorien av komplekse elliptiske kurver fra §3.6 inn som en underkategori av kategorien av elliptiske 𝕊-algebraer.

Definisjonen av en “invers homotopi-grense” sikrer at det er en kanonisk ringhomomorfi

M_{∗}(𝕊) = π_{∗}(holim_{(E,C,t)} E) ⟶ lim_{(E,C,t)} π_{∗}(E) .

Restriksjon til underkategorien av komplekse elliptiske kurver gir en videre homomorfi

lim_{(E,C,t)} π_{∗}(E) ⟶ lim_{(ℂ,ℂ/{1,τ})} ℂ[u_{τ} , u_{τ}^{−1}] ≅ M_{∗}(ℂ) .

Den siste isomorfien identifiserer en kompleks modulær form f(τ) ∈ M_{∗}(ℂ) av vekt k med elementet i den inverse grensen som tar verdien f(τ) · u_{τ}^{k} ∈ ℂ[u_{τ} , u_{τ}^{−1}] ved objektet (ℂ, ℂ/{1, τ}).

Sammensetningen av disse avbildningene er ring-homomorfien M_{∗}(𝕊) → M_{∗}(ℂ), som faktoriserer gjennom M_{∗}(ℤ). Borcherds og Hopkins’ teorem i §2.4 følger nå ved å sammenlikne Hopkins og Mahowalds beregning av M_{∗}(𝕊) med Borcherds’ teorem i §3.4.

Referanser

[Ad74] J. Frank Adams, Stable Homotopy and Generalised Homology, Chicago Lectures in Mathematics, The University of Chicago Press, Chicago and London, 1974.

[AHS01] Matthew Ando, Michael J. Hopkins and Neil P. Strickland, Elliptic spectra, the Witten genus and the theorem of the cube, Invent. Math. 146 (2001), 595–687.

[At88] Michael Atiyah, Topological quantum field theories, Publ. Math., Inst. Hautes Étud. Sci. 68 (1988), 175–186.

[AR02] Christian Ausoni and John Rognes, Algebraic K-theory of topological K-theory, Acta Math. 188 (2002), 1–39.

[Bo95] Richard E. Borcherds, Automorphic forms on O_{s+2,2}(ℝ) and infinite products, Invent. Math. 120 (1995), 161–213.

[De75] Pierre Deligne, Courbes elliptiques: formulaire d’après J. Tate, Modular functions of one variable, IV (Proc. Internat. Summer School, Univ. Antwerp, Antwerp, 1972), Lecture Notes in Math., vol. 476, Springer, Berlin, 1975, pp. 53–73.

[EKMM97] Tony D. Elmendorf, Igor Kriz, Mike A. Mandell and J. Peter May (with an appendix by Mike Cole), Rings, modules, and algebras in stable homotopy theory, Mathematical Surveys and Monographs, vol. 47, American Mathematical Society, Providence, RI, 1997.

[HBJ] Friedrich Hirzebruch, Thomas Berger and Rainer Jung, Manifolds and modular forms; Translated by Peter S. Landweber, Aspects of Mathematics, vol. E 20, Friedr. Vieweg, Wiesbaden, 1992.

[HSS00] Mark Hovey, Brooke Shipley and Jeff Smith, Symmetric spectra, J. Am. Math. Soc. 13 (2000), 149–208.

[KZ73] A. Korkine and G. Zolotareff, Sur les formes quadratiques, Math. Ann. 6 (1873), 366–389.

[Le67] John Leech, Notes on sphere packings, Can. J. Math. 19 (1967), 251–267.

[Ly99] Manos Lydakis, Smash products and Γ-spaces, Math. Proc. Camb. Philos. Soc. 126 (1999), 311–328.

[Ni73] Hans-Volker Niemeier, Definite quadratische Formen der Dimension 24 und Diskriminante 1, J. Number Theory 5 (1973), 142–178.

[Se74] Graeme Segal, Categories and cohomology theories, Topology 13 (1974), 293–312.

[Se88a] , The definition of conformal field theory, Differential geometrical methods in theoretical physics (Proc. 16th Int. Conf., NATO Adv. Res. Workshop, Como/Italy 1987), NATO ASI Ser., Ser. C, vol. 250, 1988, pp. 165–171.

[Se88b] , Elliptic cohomology [after Landweber–Stong, Ochanine, Witten, and others], Sémin. Bourbaki, 40ème Année, Vol. 1987/88, Exp. No. 695, Astérisque 161–162 (1988), 187–201.

[Si86] Joseph H. Silverman, The Arithmetic of Elliptic Curves, Graduate Texts in Mathematics, vol. 106, Springer-Verlag, 1986.

[Si94] , Advanced Topics in the Arithmetic of Elliptic Curves, Graduate Texts in Mathematics, vol. 151, Springer-Verlag, 1994.

[Wi41] Ernst Witt, Eine Identität zwischen Modulformeln zweiten Grades, Abhand. Math. Sem. Hamb. 14 (1941), 323–337.

[Wi88] Edward Witten, The index of the Dirac operator in loop space, Elliptic curves and modular forms in algebraic topology (Princeton, NJ, 1986), Lecture Notes in Math., vol. 1326, Springer, Berlin, 1988, pp. 161–181.

Matematisk institutt, Universitetet i Oslo

E-mail address: rognes@math.uio.no